Az ige-igekötő sorrend a Jókai-kódexben

Peredy márta

0. Bevezetés

Jelen dolgozatban az ige és az igekötő sorrendjének szerepét vizsgálom a Jókai-kódexben. Elsősorban arra keresem a választ, hogy a semleges mondatokban megfigyelhető egyenes (igekötő-ige) és fordított (ige-igekötő) sorrend tekinthető-e egyszerűen szabad ingadozásnak, mely azzal lenne összefüggésbe hozható, hogy az igekötő-kategória még nem szilárdult meg, kialakulófélben volt, vagy az eltérő szórend a mondatok eltérő funkcionális, aspektuális vagy egyéb szerepére utal. A figyelem középpontjában a fordított sorrendű mondatok állnak, melyek a Jókai-kódexben nem jelölnek progresszív aspektust. Néhány példát látunk az (1)-esben. A szinkrón nyelvállapottal való összehasonlításban nem csak a mai standard köznyelvet veszem figyelembe, hanem más olyan (archaikusnak tekintett) nyelvjárásokat is, melyekben esetleg a kódexbeli használathoz hasonló funkcióban találkozunk a vizsgált szerkezettel.

(1)	a. 107/03 Myhoron bodog ferencz fegye meg az baratokot kyk akarnakuala tudomanynac vtan yarni: es nem alazatossagnac

b. 9/4 azert nemy ewdeben mene el helerewl: es mene az helyre

A dolgozat 1. pontjában előrebocsájtom a fő állításokat. A 2. pontban összefoglalom az ige-igekötő sorrend funkcióit a mai magyar standard nyelvhasználatban (2.1.), illetve a mai magyar legarchaikusabbnak tekinthető csángó nyelvjárásában elsősorban Kádár (2007) munkájára támaszkodva (2.2.). Végül Wacha Balázs (1991, 1992, 1994, 1999) munkái alapján a szerkezet ó- és középmagyar használatáról tett általános megállapításokat foglalom össze (2.3.). A 3. és 4. pontban tárgyalom részletesen a Jókai-kódex adatait. A számszerű összefoglaló után (3.1.) a teljesség kedvéért számba veszem az összes mondattípust, mely ige-igekötő sorrenddel járhat: felszólító és kötőmód (3.2.), tagadás (3.3.), a progresszív hiánya (3.4.), fókuszos mondatok (3.5.), feltételes-mód (3.6), valamint külön pontot szentelek a fordított sorrendű semleges mondatok vizsgálatának (4. pont). Ezek után az 5. pontban adom meg e legutóbbi szerkezet elemzését. 5.1. röviden összefoglalja az aspektus körüli fogalmakat, majd 5.2.-ben az aspektus és az információs szerkezet összefüggésére hívom fel a figyelmet. A dolgozat legfontosabb általános megállapítása, hogy a magyar a nézőponti aspektust nem tudja az információs szerkezettől függetlenül kifejezni. Az 5.3. alpontban definiálom az aspektusnélküliség fogalmát, és 5.4.-ben térek ki a vizsgált szerkezetre, melyet aspektusnélkülinek fogok tekinteni, és prezentáló funkciót tulajdonítok neki. Mivel az adatok alapján beláttam, hogy nem szabad választásról van szó a két különböző semleges szórend közötti választáskor, nyilvánvalóan nem lehet egyszerűen az igekötő-kategória meg nem szilárdult voltával magyarázni az adatokat. Az aspektusnélküliség fogalmának bevezetése lehetővé teszi a fordított, tehát ige-igekötő sorrendű, különféle funkciójú szerkezetek egységes megközelítését is.

1. Állítás

A dolgozatban amellett fogok érvelni, hogy a semleges mondatokban az ige-igekötő sorrend (1) nem lezárt eseményre utal, (2) nem fakultatív módon választható az egyenes igekötő-ige szórend helyett, hanem (3) eseménysor bevezetésére, azaz prezentálására szolgál. Éppen ezért (4) jellegzetes előfordulási helyei a címek. (5) aspektuális szempontból se nem folyamatos, se nem befejezett, hanem aspektus nélküli. Továbbá a a nem semleges mondatokban is található eltérés a Jókai-kódex és a mai magyar között, ám megállapítható, hogy (6) a felszólító módú igekötő-ige szórend csak kötőmódként fordul elő. (7) A kimerítő azonosítást kifejező, ige előtti fókuszpozíció egyértelműen azonosítható, míg (8) a Wacha (1999) által az Érdy-kódex kapcsán említett ige-igekötő szórenddel járó hátsó fókuszos szerkezetre is találni néhány példát.

Az adatok elemzése azon alapul, hogy a magyarban az összetett igeidőrendszer elvesztésével a nézőponti aspektus önálló morfoszintaktikai kifejezésére nincs lehetőség, hanem az információs szerkezet adja meg az események nézőpontját. Az információs szerkezet által megszabott szórend ezt a funkciót annak köszönhetően tudja betölteni, hogy az igekötők kategóriájának kialakulásával egy az igekötős ige lexikális jelentését hordozó, ám szintaktikailag mégis önálló elem áll rendelkezésünkre.

2. Az ige – igekötő sorrend

2.1. Mai magyar standard

A mai magyar köznyelvben az igekötő az ige előtti pozíciót foglalja el semleges mondatokban. A mondat kötelező főhangsúlya is erre a pozícióra esik, ami azt jelzi, hogy ez a pozíció a mondat által hordozott (egyik) fő információt tartalmazza. Az igekötők túlnyomó többsége az ige előtti helyzetben befejezetté teszi a mondat által leírt eseményt , sőt a befejezettség kifejezésén túlmenően is utal az esemény végpontjára vagy eredményállapotára. Az igekötő hátravetése a következő mondattípusokban fordul elő: fókuszos mondatok (a kérdőmondatokat is ide sorolva), tagadás, progresszív aspektus, felszólító mód és az egzisztenciális aspektusú mondatok. Az egyes típusokat megvizsgálva információszerkezeti szempontból azt találjuk, hogy abban különböznek az igekötő-ige szórendű mondattól, hogy a végállapot elérését egyik esetben sem állítja új információként a mondat.

A fókuszos mondat, pl. (2a), előfeltételezi azt az eseményt, amelynek valamely szereplőjét, körülményét a fókuszálás által azonosítja. A mondat újdonsága ez az azonosítás, nem az esemény említése.

(2a)	MARI ment el Norbikáért az óvodába, nem PÉTER.

A tagadó mondat nem, hogy nem állítja főhírként az adott esemény befejeztét, hanem kifejezetten a meg nem történtére hívja fel a figyelmet. A progresszív aspektusú mondatokban a hátravetett igekötő pontosan azt jelzi, hogy az esemény még nem fejeződött be, hanem folyamatban van. A felszólító módú mondat az esemény lezajlására való kívánalmunkat fejezi ki, pontosan azt feltételezi, hogy az esemény nem történt meg, hiszen ebben az esetben felesleges lenne arra felszólítani.

Végül az egzisztenciális aspektusú mondatok, pl. (3a), látszanak leginkább kivételnek a fenti szabály alól, hiszen nagyon is állítják, hogy megtörtént a szóban forgó cselekvés. Különböznek azonban abban a semleges mondattól, (3b), hogy nem egy egyszeri, minden paraméterében beazonosítható eseményről számolnak be, hanem csupán egy eseménytípus korábbi előfordulását állítják.

(3)	a. Mari ment már el Norbikáért kocsival az óvodába.

b. Mari elment Norbikáért kocsival az óvodába.

Kádár (2007) a puszta főnévi tárgy illetve alany előfordulása esetén is azt állítja, hogy a semleges szórend csak az ige-igekötő sorrenddel lehetséges, pl. (4). A példa azonban nem teljesen meggyőző, hiszen egyúttal ismétlődő cselekvéstől van szó, ami önmagában is indokolhatja a szórendet, mint arról a következő alpontban lesz szó.

(4)	Hoz be fát, vágja, hozza, nincsen baj, me ezeket e'hozza.

Mindezek alapján tehát azt látjuk, hogy a mai magyarban főmondatokban a telikus eseményeket leíró igekötős igék igekötője akkor áll az ige előtti hangsúlyos helyzetben, ha a mondat fő állítása a mondatbeli eseménynek az igekötő által kifejezett befejezettsége. Ha a telikus igekötő az ige mögött marad, akkor a mondat fő állítása vagy kizárja az esemény megtörténtét (tagadás, felszólító mondat) vagy nyitva hagyja az esemény befejeződésének kérdését (progresszív), vagy már eleve ismertnek tételezi fel a befejezettséget (fókusz), vagy nem is szól konkrét eseményről (egzisztenciális).

2.2. Nyelvjárási adatok

Kádár (2007) a szakirodalom és csángó nyelvjárási adatok alapján további előfordulásait is felsorolja az ige-igekötő sorrendnek túl a magyar köznyelvben szokásos, az előző pontban tárgyalt funkciókon. Iteratív és habituális, pl. (5), majdnem beálló (Simonyi 1902), pl. (6), és prezentáló, pl. (7), funkciója is lehet a hátravetett igekötőnek. Kérdés, hogy a fenti általánosítás fenntartható-e ezekre az esetekre is.

(5)	a. Navetázott [’ingázott’], reggel a cursával [’ingázókat szállító autóbusz’], s akkor én kőttem fel, raktam bé a táskáját.

b. Mosod meg, teszed belé hordóba, bidonba [’műanyag hordó’], réa sót, s aztán altulnap [’másnap’], égy héten keresztül megzavarod, hogy legyik jó.

(6)	a. A derekát úgy esszeszorította, hogy szakad ketté.

b. Úgy ihatnám, epedek meg. (Simonyi 1902: 126):

c. Ugy nevettünk, hogy pukkadtunk meg	(J. Soltész 1959: 207).

(7)	A tobába [disznófősajt?] (…) Vágják le a fileit, a plamanáját [tüdő], máját, szüvit, darab szalonnát, úgy összevágják szépen. (…) Akkor töszik föl az aszalóra, füstölik meg, vágod hilinkára [szelet], s eszed meg.

Az iteratív és habituális cselekvéseket kifejező mondatokra igaz az, hogy az ismétlődést kifejező komplex esemény nem befejezett, noha az egyes elemei befejezett cselekvések. Így azt mondhatjuk, hogy azok a nyelvváltozatok, melyek igekötő-ige sorrenddel fejezik ki a habituális és iteratív eseményeket, a részesemények aspektusát tükrözik, míg a székely és csángó nyelvjárásban gyakoribb hátrahagyott igekötőt is magyarázni tudjuk, mondván, hogy a komplex esemény nem befejezett. E két lehetőség keveredését szépen mutatja a (5b) példa, ahol az első két igét követi az igekötő, míg a harmadikat megelőzi, ám pont a harmadik mellett áll a csak folyamatos eseményekkel összeegyeztethető egy héten keresztül időhatározó, mely elárulja, hogy az igekötő ige előtti pozíciója ellenére nem egy egyszeri befejezett cselekvéssel állunk szemben.

A Simonyi (1902) által „majdnem beálló”-nak nevezett típusra ugyanaz igaz, mint az egyszerű tagadásra: a szerkezet pontosan azt állítja, hogy az esemény nem következett be, noha ennél a szerkezetnél nagyon fontos, hogy az esemény nagy része azonban lezajlott. A mai magyar köznyelv ezt a többletjelentést általában nem a szórenddel, hanem a befejezett esemény majdnem határozószóval való módosításával éri el.

Simonyi (1884) elbeszélő, értesítő szórendnek nevezi azt, amit Kádár (2007) Sasse (1987) nyomán prezentáló funkcióként azonosít: a mondat egésze új információt közöl. Simonyi szerint ezekben a szerkezetekben az igekötő általában az ige előtt áll, de a székely és csángó nyelvjárásban megőrződött a korábbi nyelvállapotban szokásos ige-igekötő sorrend. Ennek is az lehet az oka, hogy ezek a nyelvjárások megkülönböztetik azt az esetet, amikor az esemény lezárultát akarják újságolni, attól, amikor a teljes eseményről mint újdonságról számolnak be.

Meg kell továbbá említenem azokat a Kádár által idézett eseteket is, melyekben a felszólító módú alak szerepel ige előtti igekötővel. Ezek a felszólító módról tett előbbi megállapításunkat kérdőjelezik meg. Speciális érzelmi töltettel bírnak az efféle felszólító mondatok:

(8)	Letedd azt a kezedből azonnal!

Ismeretes a felszólítás azon formája, mely jelen vagy jövő idejű kijelentő módú mondatokat használ, azaz tényként tünteti föl azt az eseményt, amire felszólít, pl. (9). A (8)-beli szerkezet az által válik még nyomatékosabbá, mint akár a szokásos felszólítás, akár a (9)-beli pragmatikai megoldás, hogy egyszerre használja a felszólító módú igealakot és az előrevitt igekötő tényiesítő hatását.

(9)	Szépen jelentkezel és megmondod a tanárnéninek, hogy …

Kádár említi továbbá, hogy a székely és csángó nyelvjárásra egyaránt jellemző a kijelentő mód helyett használt felszólító mód, szintén igekötő-ige szórenddel, pl.:

(10)	Disznóhúsból: feje, lábai, aztot főzzük meg, teszünk belé zarzavátot [’zöldséget’], petrezselyemgyükeret, hajmát, murkot. Ezeket kivegyük, s osztán a húst csináljuk fel a lével, szűrjük össze, fokhajmát teszünk belé, s az megaluszik, s azt használjuk.

A szöveg egy étel elkészítési módját adja meg, tehát nem egyszeri eseményekről számol be, várható tehát, hogy valamilyen módon jelöli az irreálisz használatot. Ennek egyik eszköze lehet a felszólító mód, a másik az igekötő hátravetése. Az igealakoknak nem mindegyikéről dönthető el, hogy kijelentő vagy felszólító módú-e, de a két kiemelt eset egyértelmű, és egy-egy példát szolgáltat a két lehetséges stratégiára.

2.3. Az ige-igekötő sorrend az ómagyarban

Wacha Balázs a kései ómagyar szórenddel foglalkozó munkáiból két fontos megállapítást emelek ki az ige-igekötő sorrend használatát illetőleg. Az egyik a semleges mondatokban való előfordulásaik funkcióját, a másik az ige utáni fókuszt tartalmazó szerkezeteket érinti.

Wacha (1995: 186) megállapítja, hogy a kései ómagyar korban semleges mondatokban

az ige-igekötő és igekötő-ige sorrend egyaránt előfordul,

egyaránt egyszeri és lezárt eseményekre utal,

a két sorrend egymást követő események láncaként előadott történetben megközelítőleg fakultatív módon váltakozhatott,

az ige-igekötő sorrendet szívesen használták váratlan fordulatok előadása során a figyelem felkeltésére.

Ezeket a megállapításokat szemlélteti az alábbi példa.

(11)	ÉrdyK. 543: Azonkỏzbe az ew atya hala meg az hadban annya ees hamar valo napon ky mwleek.

Egy másik középmagyar jellegzetesség Wacha (1999) szerint az, hogy az igekötő olyan mondatokban is az ige mögött marad, amikor a hangsúlyos mondatrész maga is az ige után áll, tehát nem foglalja el az ige előtti pozíciót. Gyakori a főhírnek a mondatvégi helyzete, kijelentő mondatokban, a szentírási részletek bevezetőiben, a perikópákban, l. (12). A mondat végére helyezett információs fókusz létre jöhetett latin mintára, ám az ige-igekötő sorrend mindenképpen a magyar szerkezet jellegzetessége.

(12)	a. ÉrdyK. 3: Ez may zent Epistolaat yrtta meg zent paal Apostol Romayaknak yrth leweleenek tyzen harmad rezeeben.

b. ...mái Szent Evangeliomot írta-meg Szent Máté Evangelista, könyvének huszon-harmadik részében. (Pázmány 155)

Kádár a nyelvjárási adatokban is talál példát az efféle hátsó fókuszos hátravetett igekötős szerkezetekre:

(13)	Főzöm meg így, [’pontosan’] mint ahogy adtam nektek, kicsit megrotyogtatom. După ce [’miután’] kifüti a túrót, kicsinálja a túrót, még teszi egyszer azt a zărt [’savó’], még megfő, s osztán jő ki lágyan.

A következő pontokban a Jókai-kódexet vizsgálva mindenek előtt azt próbálom megállapítani, hogy a semleges mondatok szórendjéről tett megállapítások biztosan fenntarthatók-e, illetve esetleg tovább pontosíthatók-e. Ugyanis ha a fordított szórendű semleges mondatok valóban egyszerűen a lezárt események kifejezésének fakultatív módját jelentették, akkor azon hipotézisem, mely szerint a fordított szórend sosem állíthatja az esemény befejezettségét, a Jókai-kódex idejében legalábbis nem tartható. Az alaposabb vizsgálat támpontjául Wacha fent említett (iv) megállapítása szolgál, mely mégiscsak valamilyen plusz pragmatikai funkcióval ruházza fel ezt a szerkezetet.

Továbbá a hátravetett fókuszos mondat jelenségét is próbálom tetten érni. Ez a mondattípus nem hogy nem mond ellent a hipotézisnek, de a mai magyarból már kiveszett szép alátámasztása lenne annak. Az ige-igekötő sorrendet ezek szerint nem egyszerűen az ige elé férkőző új információ kényszeríti ki a fókuszos mondatokban, hanem arról van szó, hogy az igekötő csak akkor foglalja el az ige előtti pozíciót, ha a mondat állítja az igekötő által kifejezett végállapot elérését. Ha azonban a fő állítás nem ez, akkor az igekötő akkor sem kerül az ige elé, ha amúgy annak következtében, hogy a fókuszált mondatrész (talán latin példát követve) az ige után áll, üresen marad ez a pozíció.

3. Az igekötő-ige sorrend funkciói a Jókai-kódexben

3.1. Adatok

1. táblázat: A véges igekötős igealakok a Jókai-kódexben

A táblázatban szürkével jelölt oszlop az, amely a számunkra legizgalmasabb adatokat, a fordított szórendű semleges mondatokat tartalmazza . Az egyenes és a fordított szórendű adatok számarányából kitűnik, hogy nem egyszerű szabad váltakozásról van szó, hiszen a fordított szórend sokkal ritkább, mintegy 5%-a az összes kijelentő mondatnak.

3.2. Felszólító mód/kötőmód

A felszólító módot mindig ige-igekötő sorrend fejezi ki, l. (14a), míg az igekötő-ige sorrend csak alárendelt mondatban fordulhat elő kötőmódként, l. (14b-c). Ugyanakkor az már nem igaz, hogy a kötőmód soha nem állhat fordított szórenddel, l. (14d).

(14)	a. 84/19 De az vrnak neuebe kyt neuezel yewybel az hazba

b. 80/14 Es paranczola neky hogy az ablakbalol fel feluegye az penzt tulaydon zayaual es kyuyge az sewuennek helye kyuewl

c. 96/6 hogy ew zent nayassaganak vylagossagaual: me[n]den kegyettleneket meg zydalmazon

d. 150/13 paranczolok tenekyesus cristusnak neuebe hogy yewel uelem es ma femmyt ne ketelkegyel hogy mennyewnkel bekeseget tenny vrnak neuebe

3.3. Tagadás

A tagadás 10 esetben jár ige-igekötő szórenddel, pl. (15a), és 19 esetben igekötő-nem-ige sorrenddel, pl. (15b), a vizsgált igekötők esetében. Továbbá találunk példát sem-igekötő-ige szórendre is, l. (15c).

(15)	a. 30/9 Es nem nytya megnekewnk

b. 151/18 Es sonha megnem sert tyteket valamÿben

c.9/24 Es frater bernald vewue ezebe : vgy hogy sem oda mene sem vele zola az zent ferencuel:

É. Kiss Katalin a Jókai-kódexbeli igekötők és tágabban az igemódosítók tagadó mondatokbeli helyzetével kapcsolatban érdekes megállapításokra jut. A fordított szórendű tagadás mellett csupán az esetek 13%-ában, míg az egyenes (a mai magyarban már igen ritka) szórend mellett az esetek 60%-ában áll egy se-kifejezés (pl. sonha a (15b)-ben) az ige előtt. Vagyis az ige előtti igekötő, amely pedig az esemény végállapotának elérését fejezi ki hipotézisünk szerint, az esetek többségében akkor fordul elő, ha az esemény meg nem történtét valamely, a se-kifejezés által jelölt körülményén keresztül tagadjuk, ekkor ugyanis az igekötőt is megelőző se-kifejezés már eleve jelzi, hogy meg nem történt eseményről lesz szó.

3.4. Progresszív nincs

Az ige-igekötő sorrend a Jókai-kódexben nem fejez ki progresszív aspektust, mint azt Wacha (1994: 17) is megállapítja.

3.5. Fókuszálás

Bár prozódiai információ hiányában nem lehetünk biztosak abban, hogy egy mondat fókuszosan értendő-e, a kontextus segít ennek eldöntésében. A Jókai-kódexben már egyértelműen adatolható az ige előtti szerkezeti fókuszpozíció megléte 14 adat alapján. Továbbá három olyan adatot találunk, ahol a hangsúlyos mondatrész az igét követi ugyan, mégis ige-igekötő sorrendet találunk a mondatban, ezeket nevezem hátsó fókuszos mondatoknak.

3.5.1. Ige előtti fókusz

13 olyan adatot találunk, melyben az igekötő hátravetésének minden bizonnyal az ige előtti fókuszálás az oka. Hat esetben mutatónévmást tartalmazó kifejezés áll az ige előtt, mely nagyon valószínűsíti a kizáró értelmezést, l. (16). A (17) alatti két példában a csak korlátozza az ige előtti kifejezést, mely szintén a fókuszos olvasat bizonyítéka. A (18)-as példában a nehezen határozó valószínűsíti a fókuszos olvasatot, mivel a mai magyarban kötelezően fókuszpozícióban állna. A fennmaradó négy példában csupán a mondatok értelmezése alapján feltételezem, hogy fókuszos mondatról van szó, egyértelmű bizonyíték nincsen.

mutató névmás

(16)	a. 134/26 Mertmonnayk azanna ewrewmuel tewltenekuala bel hogy ffrancyab menny el felettenekuala

b. 2/17 ezkeppen fordolotvala meg

c. 71/7 Az anneban geryede meg . ez mondot alazatossagnak zerelmeben

d. 57/17 ystenre mondom en tezem hogy te onnatt fegytetel meg melyet egyebeknek paranczotz

e. 67/6 Masodczor elmene es zent fferencznek seby helyt azanneban vakara el hogy az képnek alataualo mezeytys el romta

f. 67/17 Istenre mondom hogy en az sebeknek helyt vgy vakarom el hogy sonha touaba meg nem yelennek

csak

(17)	a. 87/15 Paranczola neky engedelmessegnek myatta hogy Czak engalya ruhayaban mezeytelen menneel alamyznaert nemynemew egy mely fewlthewz kewzelualo uarasba

b. 146/13 [a farkas] ky nemczak baromy lelkeseket veztualael F De embereket es azonhokot es

egyéb

(18) 80/20 De hogy az frater az paranczolatott nehezen telyeseytyuala meg •/• mend azt nezewk es hallok bel telének nagy felelemuel:F

(19)	a. 95/17 Ew lelkett te kezedbelewl keresem meg

b. 153/25 - halalnac poharat yum meg (mondja krisztus)

d. 63/7 Azert ehsegert embereknek sokfaga veze el

e. 76/27 zent Crestenek yegyeuel •/• kyt mend yonhokual tyztelnekuala •/Valamennyen meg yegyztettnekuala egezseguel ternekuala meg Cristusnak gyczeretyre

3.5.2. Hátsó fókusz

Wacha (1999) az Érdy-kódexben vizsgálja a hátsó fókuszos mondattípust. A fő információ ige mögötti elhelyezkedése lehet latin hatás következménye, ám az mindenképpen magyar jellegzetesség, hogy az igekötő hátravetésével is együtt jár a jelenség. Az alábbi négy példa feltehetően ebbe a mondattípusba tartozik. (20a) a Jókai-kódex elején annak témáját (bodog ferencyewl es tarsyrol: ewnekyk csudálatos myuelkedetecrewl) vezeti fel, ez nyilván új információ. A (20b) példában az összehasonlítás jelzi, hogy az információs fókusz az ige utáni összetevő, míg a (20c) példában csak a kontextus alapján következtetem, hogy az Azony Jacobanak összetevő van fókuszban, (20d)-ben a csak bizonyítja, hogy az ige után álló kifejezés kimerítő fókusz.

(20)	a. 1/3 My vronknac iesus cristusnac gyczeretyre es gyczewsegere es my atyancnak bodog ferencznek : yrtattanak meg yttegyel nemy yrasok bodog ferencyewl es tarsyrol: ewnekyk csudálatos myuelkedetecrewl

b. 80/22: Es tehát ynkab vtalak meg az zamar ganayahoz hassonlot penczt hodnem az zamar zarat

c. 141/27 - Es hozzaua[la] mend azt kyket zent fferenc yruala az leuelbe •/• yeleentetteuala az Vr ysten meg Azony Jacobanak : mykoron ymadkoznac romában Es zent ferencznek halalat rokomb yewuendewt Es az marhakot auagy alatokot kyket keretuala leuelben

d. 91/9: Azert nem ygen nagy ha vr ysten akart vallany egy vy nepet mend azokbalol kyk elmultanak: egyessegest es valazost eletben es bezedekben : ky elegednek meg czak azon felseges gyczewseges cristoson

3.6. Feltételes mód

A feltételes módú igekötős igék általában igekötő-ige sorrenddel szerepelnek, y esetben találunk fordított szórendet. Például:

(21)	a. 86/4 Es haualamely zegen baratt yutandana auagy bely yewne ewlhetne le az fraterektewl es ewlhettne egyénbe az baratokual: nem hogy zegen az fewldewn ewlne

b. 144/25 Ezebeueuen hogy zent ferencz onnatt mentuolna ky legottan az erdewbe mene vtanna

c. 89/2: Attyam akarnam hogy tennél es adnál énnekem egy vy es alazatos nepett ez vtolso ewdeben : ky volna alazatossagban es zegensegben mendentewl kewlewmb : azoktol kyk el multának: elegednek meg enenmagamon

d. 86/2 De kezlely uala azba[ra]tokott hogy oly alazatos es tyztes aztalok ok vallananak hogy ynnetlen Vylagy emberek epewltethetnenek meg

e. 26/18 hogy ewtett vettne altal az tonak nemynemew sygetebe

4. Ige-igekötő sorrendű semleges szerkezetek

További 17 esetben találunk fordított szórendet kijelentő módú igék mellett semleges, azaz nem tagadott és nem fókuszos mondatokban. Kilenc előfordulást találunk címekben, és további nyolcat egy fejezet vagy egy eseménysor elbeszélésének élén. Az ige-igekötő sorrend egy eseménysor (történet) felvezetéseként áll az első mondatban, melyet aztán igekötő-igés alakok követnek, l. (13). Tehát nem szabadon váltakozik a kétféle szórend, hanem a történet elején áll egy ige-igekötős felvezetés, amit később már igekötő-ige sorrendes mondatok követnek. A 2.3. alpontban idézett (13)-as példában, melyet a két szerkezet váltakozására hoztunk példának, szintén igaz, hogy az ige-igekötő sorrendet követi az igekötő-igés előfordulás. Ezen megfigyelések Wacha azon megjegyzésére irányítják a figyelmet, mely szerint a fordított szórend a figyelem felkeltésére szolgál, ti. A történetmesélés kezdetét jelenti. Ennek legkiugróbb esetei a címek, a cím a fejezet teljes tartalmára igyekszik utalni valamiképpen.

(22)	87/11 De tewrtenek hogy bodog ferencz yewue oda es meg uadoltatotuala neky

Címek

(23)	a. 128/20 Mykeppen zent ferencz emele fel fuuallassual frater Masseust

b. 77/2 Mykeppen frater Egyed vonot ky nemy mestert ew ketfegebelewl

c. 87/26 Mykeppen mentuala ky buzgosagual nemj zegenhez ky megye[n]uala alamisnaual

d. 74/25 Mykeppen kerestet czudalatost teryezte ky kenyereknek

e. 61/04 frater leorol miként yelenet meg neky bodog ferenc

f. 79/19 Penznek meg vtalasarol es mykeppen az barátot gewtre meg ky ewtet ylletteuala

g. 83/11 Mykeppen fegye meg az baratokot kyke czynaltakuala oduary aztalt

h. 107/03 - Myhoron bodog ferencz fegye meg az baratokot kyk akarnakuala tudomanynac vtan yarni: es nem alazatossagnac

i. 135/04 - Mykeppen yelenet meg cristus az baratoknak kyk ystenrewl beselnekuala

A (23f) és (23h) példa alapján a miképpen/mikoron/miként nem kérdőszó, hanem vonatkozó névmás, mivel nem áll fókuszban. Tehát amiképpen/amikoron/amiként értelemben szerepelnek a történet egészére utalva.

A véges igét és irányjelölő határozót tartalmazó címekre is igaz, hogy az irányjelölő nem az ige előtt, hanem az ige mögött jelenik meg:

(24)	a. 19/23 Hogy mentuala f[rate]r bemald bolonyaba

b. 73/10 Mykeppen vytettetetuoltzent clara yften zewletety napyan az eghazba

c. 160/6 Egy nemynemew gyermekrewl ky holtuala vyzbe

Továbbá találunk négy olyan címet is, amely ellentmondani látszik a szabálynak. A (25a) példában a vele igekötő státusza azonban vitatható, de ha igekötőről van is szó, az nem teszi befejezetté az eseményt, tehát kívül esik a perfektiváló igekötőkre (és határozókra) vonatkozó megállapításokon. (25b-d) pedig három meg-igekötős kivétel. (25b-c)-ben az eleue határozó is utal arra, hogy egy korábban lezárult eseményről van szó, tehát nem meglepő, ha itt az igekötő elöl áll. A (25d) példa nagyon hasonlít a fenti (24c)-hez, joggal várnánk itt is a fordított szórendet. Mindenesetre (26b) és (26i) példák mutatják alább, hogy a két hasonló című és témájú fejezet kezdete már az igekötők pozícióját tekintve is párhuzamosan alakul. A történetet kezdő fordított szórendű szerkezetet egyenes szórendű alakok követik.

(25)	a. 13/3 ffrater bernaldrol mikoron a[n]gial vele mene :

b. 110/3 Eleue meg monda zerzetnek yewuendew tewredelmit

c. 124/17 Az tudomanrol kyt sent ferencz eleue meg mondott

d. 161/18 Az gyermekrewl ky meg nywmuadotuala romlasatol

Eseménysor eleje

(26)	a. 39/08 De ewk az helnek esmeretlensegeert Ez felewl mondot vrnak varat nagy nechezseguel lewlek meg •/• De mykoron ez felewl mondot vrhoz yuttanak volna – eseménysor eleje

b. 161/22 Nemynemew haz hyrtelen le omoluan egy hewset nyoma meg : hyrtlen meg ewle – fejezet eleje

c. 6/11 De menenek el pyspekseg herre – eseménysor eleje

d. 9/4 azert nemy ewdeben mene el helerewl: es mene az helyre – fejezet eleje

e. 9/11 Tehat zent ferenc mene el az erdewbe – ugyanott ismétlés

f. 144/25 Ezebeueuen hogy zent ferencz onnatt mentuolna ky legottan az erdewbe mene vtanna – eseménysor eleje

g. 80/3 De tewrtenek nemy napon hogy ez vylagy pap mene bel F Porciuncula bely zent marianak egyhazaba – fejezetkezdő

h. 110/6 MOngyauala bodog ferencz hogy yew megaz ewdew – fejezet eleje

i. 160/13 magát nem ouan essek az mely vyzbe kyt az sebes vyz gyarsan elnyeluen halottat eltemeteaz sewuen ala – eseménysor eleje

(26i) mutatja, hogy az irányjelölő határozókra is igaz, hogy az eseménysor elején az ige mögött maradnak.

Egyetlen olyan semleges ige-igekötő sorrendű mondatot találunk a kódexben, mely nem felel meg a fenti megállapításoknak. Az alábbi (27)-es mondat egyik lehetséges interpretációja, hogy a be(d)tegewltuala meg a 2.2. alpontban említett, majdnem beálló eseményt jelent, vagyis az alany (szent Ferenc) csak majdnem betegedett bele a gyötrelmekbe, de még idejében eszébe jutott, hogy annyi mindent nem vállalhat magára. A másik lehetőség, hogy az ykab (inkább) előfordulásából arra következtetünk, hogy igefókuszról van szó. A mai nyelvváltozatban ugyan ez az eset már nem feltétlenül jár együtt az igekötő hátravetésével (inkább betegszem meg vs. inkább megbetegszem), azonban nem zárható ki, hogy a Jókai-kódexben még együtt járt.

(27)	81/17: Es nagy senuedetyert es gyewtrelmeert ykab be(d)tegewltuala meg :F Gondoluan magat hogy es enne dolgot ewnewn maga nem vyselhettne

A prezentáló szerepű szerkezetek igeidővel való összefüggésére a következő adatok jellemzőek. Egyszerű jelen (pl. megy) 1, befejezett jelen (pl. ment) 3, egyszerű múlt (pl. mene) 13, befejezett múlt (pl. ment vala) 4, folyamatos múlt (pl. megy vala) 0.

Ebben a pontban tehát megállapítottam, hogy a Jókai-kódex semleges mondataiban előforduló ige-igekötő szórend egy történet bevezetését, prezentálását szolgálja, vagyis funkciójában nem egyszerűen a lezárult eseményekre való utalás egyik lehetséges alternatívája, hanem a 2.2. alpontban említett, Simonyi (1884) által elbeszélő vagy értesítő szórendnek, míg Kádár (2007) által prezentáló szórendnek nevezett, és a mai székely és csángó nyelvjárásból is adatolható szerkezet nyelvtörténeti előzményével állunk szemben.

5. Elemzés

Az ige-igekötő sorrendnek mindenek előtt a 4. pontban tárgyalt funkcióját kívánja magyarázni a dolgozat, azonban felvethető egy általánosabb kérdés is. Fellelhető-e egységes jelentés az összes ige-igekötő sorrenddel járó szerkezetben? Az igekötő helyét a magyarban az aspektus fogalmával szoktuk kapcsolatba hozni, lássuk tehát először az igekötő aspektuális vonatkozását 5.1.-ben. Az aspektus tárgyalása az igekötő információszerkezeti szerepére irányítja a figyelmünket (5.2.), és az aspektus nélküli szerkezetek létezésére lyukadok ki 5.3.-ban. Az itt mondottak figyelembe vételével érthetjük meg a dolgozat fő állítását, mely aspektuális szempontból semlegesnek, sőt aspektus nélkülinek nevezi az ige-igekötő sorrendet. Ezt az állítást fejtem ki az 5.4. alpontban a prezentáló szerepű semleges mondatok esetére és kitekintésképpen a többi ige-igekötő sorrenddel járó szerkezetre is.

5.1. Aspektus

É. Kiss (2006) tárgyalja a magyar igeidő- és aspektusrendszer leegyszerűsödését és kapcsolatba hozza az igekötők kialakulásával Gondolatmenete hátteréül Smith (1991) kétszintű aspektuselmélete szolgál. Ennek lényege, hogy megkülönbözteti az események szituációs aspektusát és a mondat nézőponti aspektusát. Az előbbi az ige illetve az igekötős ige által leírt esemény sajátsága, tehát lexikális információ. Telikus, azaz inherens végponttal rendelkező és ilyennel nem rendelkező, azaz atelikus szituációs aspektust különböztethetünk meg. Míg a nézőponti aspektus folyamatos vagy befejezett lehet aszerint, hogy a mondat az esemény folyamatszakaszára koncentrál-e (feltéve, hogy az esemény nem pontszerű) vagy annak befejezett, lezárult voltára. Kérdés azonban, hogy ez a két szint mennyire különíthető el az egyes nyelvekben, hiszen nyilvánvaló a telikusság és a befejezettség, illetve az atelikusság és a folyamatosság közötti korreláció.

É. Kiss szerint a magyar igeidőrendszer az igeidő és a nézőponti aspektus gazdag rendszerét vonultatta fel, ám mára az eredeti -a/e múltidőjel eltűnésével és az eredetileg befejezett aspektust jelölő -t morféma időjellé való átértékelődésével a nézőponti aspektus jelölése megszűnt. Viszont gazdag igekötőrendszer bontakozott ki, mégpedig úgy, hogy az igekötők túlnyomó többsége az esemény végállapotára, telikus voltára, azaz a szituációs aspektusára utal. Az igekötő nélküli igék egy-két kivételtől (pl. nyer) és a nem-specifikus tárgyat tartalmazó létesítő szerkezetekben való előfordulásaiktól (pl. épít egy házat, fut egy kilométert) eltekintve atelikus eseményt jelölnek. Az igekötők a legtöbb esetben telikusságot, lezártságot fejeznek ki, de ezen túlmenően egyéb szemantikai tartalommal is bírnak (a végállapotot jellemzi, akcióminőségeket kódol). A meg igekötőt szokás az egyetlenként említeni, mely a teljes grammatikalizálódásig eljutott, azaz csak a lezártságot fejezi ki (vö. pl. Kovács 1954) már a Jókai-kódex idejében is.

A szituációs és a nézőponti aspektus közötti fent említett erős korreláció miatt az előbbi megjelenése a magyar nyelv rendszerében úgy tűnik, pótolhatja az utóbbi eltűnését. Ha a nyelvben a nézőponti aspektus morfoszintaktikailag egyáltalán nincs jelölve, akkor a nézőponti tartalmat csak határozók segítségével tudjuk kifejezni. Erre példa a majdnem határozószó mai használata a majdnem beálló aspektus kifejezésére a magyarban, míg például az angol nyelv ugyanezt a jelentést grammatikalizálódott aspektusszerkezettel éri el (majdnem elérte a hegycsúcsot vs. he was reaching the top). Sőt a mai magyarban az atelikus események befejezett illetve progresszív használata között is csak egy határozó tesz különbséget: tegnap délután énekeltem vs. éppen énekeltem, amikor …. Azonban általánosságban nem igaz, hogy a magyar csak határozókkal fejezné ki a nézőpontot:

(28)	a. tegnap felmentem a padlásra	→ éppen mentem fel, amikor …

b. tegnap megmostam az ablakot	→ éppen mostam meg az ablakot, amikor …

Ezek szerint az igekötő helyzete mégiscsak a nézőponti aspektus szintaktikai leképeződése? Hogyan váltotta fel a -t befejezettségjelölő morféma szerepét az igekötő igéhez viszonyított pozíciója?

5.2. Információs szerkezet

A fenti kérdésekre akkor kapunk választ, ha az igeidő és nézőponti aspektus rendszerének változását nem csupán az igekötők kategóriájának kialakulásával állítjuk párhuzamba, hanem az információszerkezeti változásokkal is. A Halotti beszédből idézett (29)-es mondat alapján arra szokás következtetni, hogy a korai ómagyarban még nem volt meg az ige előtti fókuszpozíció, illetve még a Jókai-kódexben is kevés a fókuszos szerkezetek száma.

(29)	Heon tilutoa wt ig fa gimilcetvl

A szórendi változások jelen szempontból fontos motívuma az, hogy kialakult az ige előtti hangsúlyos pozíció, mely a mondat fő állításának a helye. A nézőponti aspektus morfoszintaktikai jelölésének eltűnését nem egyedül a szituációs aspektus megjelenése tette lehetővé, hanem az információs szerkezet szórendi megszilárdulása is. A befejezett nézőpont esetén a végállapot elérését állítjuk, az ezt kifejező elem, tehát például az igekötő kerül a hangsúlyos pozícióba, míg ha a nézőpont folyamatos, tehát nem a végállapotra koncentrálunk, akkor magára az igére esik a főhangsúly. A nézőponti aspektus szerepét tehát az információs szerkezet váltotta fel, ez azonban csak azért volt lehetséges, mert az igekötők formájában egy olyan mondategység jött létre, mely egyrészt lexikalizálódott jelentést kódol (a szituációs aspektust), másrészt szintaktikailag mégis önálló egység, és így az információs szerkezet kiszabta szórendi helyre tud kerülni a mondatban. A nézőponti aspektus és az információs szerkezet szoros összefüggését bizonyítják a mai magyarban az alábbi tények is.

Egyrészt, mint azt Wacha (1994) is hangsúlyozza, a fókusz neutralizálja az aspektust. Azaz fókuszos mondatban nem eldönthető, hogy folyamatos vagy befejezett eseményről van-e szó, l. (30). Bár megfelelő határozókkal természetesen egyértelműsíthető a helyzet, szerkezeti vagy morfológiai különbség nincs. Ez a tény természetes módon adódik, ha nem feltételezzük, hogy a nézőponti aspektus és az információs szerkezet, bár a felszínen egybeesik, valamilyen mögöttes reprezentációban elkülönül.

Másrészt a tagadás neutralizáló hatása is ugyanezt bizonyítja. A tagadás neutralizáló hatása alatt azt értem, hogy telikus, duratív események esetén következetes kétértelműség van a tagadott mondat jelentésében aszerint, hogy csak az esemény befejezettségét tagadjuk-e vagy a teljes eseményt, l. (31).

(30)	MARI mászott fel a fára, amikor megjöttem.

a. megjöttem, erre ő felmászott

b. éppen mászott fölfelé, amikor megjöttem

(31)	Mari nem mászott fel a fára.

a. nekiállt, de a legalsó ágról egyből leesett

b. a közelébe se ment a fának

Harmadrészt a mai progresszív aspektusról is belátható, hogy aspektuális tartalma nem különíthető el az információs szerkezettől, ugyanis nem tagadható. Míg a (32a)-beli atelikus esemény tagadása jól formált, (32b), a telikus esemény progresszív aspektusának, (33a), nem létezik tagadott párja, l. (33b).

(32)	a. Fütyörésztem, amikor megláttam Pétert.

b. Nem fütyörésztem, amikor megláttam Pétert.

(33)	a. Mentem át a zebrán, amikor megláttam Pétert.

b. *Nem mentem át a zebrán, amikor megláttam Pétert.

5.3. Aspektusnélküliség

A neutrális aspektus fogalmát Smith is használja, bizonyos nyelvekben ezt a harmadik aspektusfajtát is feltételezi. A neutrális jelentheti azt, hogy mindkét aspektussal összeférő. Én itt a neutrális aspektus fogalmát a nézőponti aspektus hiányának értelmében használom. Ha elfogadjuk az eddig mondottakat, akkor abból az alábbiak következnek.

Atelikus események folyamatos és befejezett aspektusa nem különbözik.

Telikus események nézőponti aspektusa is csak semleges mondatokban különbözhet, vagyis azokban az esetekben, amikor a mondat fő állítását a nézőpont kifejezése képezi. Ekkor az igekötő előre vitele jelzi a befejezettséget, az igére eső főhangsúly pedig a folyamatosságot (a progresszívet).

Nem-semleges mondatokban (fókusz, tagadás), azaz azokban a mondatokban, ahol a főhangsúlyos ige előtti pozíciót ezen plusz jelentéstartalmakat kifejező elemek foglalják el, a nézőponti aspektus nem fejeződik ki (morfoszintaktikailag).

5.4. A Jókai-kódex aspektus nélküli, prezentáló szerkezetei

Mindezek alapján azt állítom, hogy az igekötő megjelenése és az ige előtti hangsúlyos pozíció együttesen a telikus események befejezett nézőponti aspektusának kifejezésére adott lehetőséget (igekötő az ige előtt), ez már a Jókai-kódexben is érvényesül. Az igekötő ige mögötti helyzete nem folyamatosságot, hanem egyszerűen csak aspektusnélküliséget jelöl. A Jókai-kódexben a folyamatosság jelölésére még az összetett igealak szolgál, l. pl. (34), míg a prezentáló funkciójú példák közül egyetlenegy sem folyamatos igeidejű. Az igekötővel kifejezett telikus események folyamatos (progresszív) és aspektus nélküli használata közötti különbséget bizonyítja az, hogy a Jókai-kódex és az archaikus nyelvjárások prezentáló mondatai, pl. (35a), tartalmazzák a meg igekötőt is, míg a mai progresszív, pl. (35b), nem. A progresszívből a csupán telicizáló, de semmilyen más szemantikai tartalmat nem hordozó igekötő elmarad, tehát tulajdonképpen az atelikus eseményt kifejező igét használjuk.

(34)	160/11 Caupue nevew varaiban mykoron ne mynemew germek yacikuala íok germekuel uulte[r]im nevew vyznek• partyan magát nem ouan essek az mely vyzbe

(35)	a. 107/03 bodog ferencz fegye meg az baratokot

b. Boldog Ferenc éppen fedte a barátokat, amikor …

A csángó nyelvjárásban a kétféle használat egymás mellett megél, ugyanakkor érthető, ha egy nyelvjárásban csak az egyik vagy másik van jelen. A Jókai-kódexben a prezentáló, aspektus nélküli használat, míg a mai köznyelvben a progresszív. Mindkét esetet az ige és az igét követő igekötő jelöli, az egyetlen különbség a meg igekötős igéknél van, ugyanis a progresszívben a meg igekötő elmarad. A hangsúlyban esetleg lehet különbség, de talán ez nem elegendően nagy kontraszt a két szerkezet hosszú távú együttéléséhez. A mai köznyelvben egyre elterjedtebbek azok a formák, melyek ige előtti igekötőt használnak, ezt a nyelvjárási adatok (2.2.) és a köznyelvi adatok (2.1.) alapján kijelenthetjük, azaz az információszerkezeti pozíció egyre inkább alárendelődik az aspektuális szerepnek. Minél inkább igaz az, hogy a telikus események ige előtti igekötővel jelennek meg még akkor is, ha a mondat fő tartalma nem a befejezettség (pl. habituális mondatokban vagy a vizsgált prezentáló szerkezetekben), annál inkább társítjuk a folyamatosságot a fordított szórendű mintához. A Jókai-kódex idejében azonban még (legalábbis múlt időben) a folyamatos igealak használata is különbséget tett a két szerkezet között.

Irodalom

É. Kiss K. 2006. From the grammaticalization of viewpoint aspect to the grammaticalization of situation aspect. In: É. Kiss K. (szerk.) Event structure and the Left Periphery. Studies in Natural Language and Linguistic Theory. Springer, Dordrecht.

Horger Antal 1934. Magyar nyelvjárások. Budapest.

Kádár Edith 2007. Az ige–igekötő szórend csángó beszélt nyelvi szövegekben. In: Nyelv, nemzet, identitás. A VI. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszus (Debrecen, 2006. augusztus 22–26.) nyelvészeti előadásai, szerk.: Maticsák Sándor, Jankovics József, Kolláth Anna, Nyerges Judit, Péntek János, Hoffmann István, Juhász Dezső, Budapest–Debrecen: Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság, 2007. 61–80.

Kovács Teréz 1954. Magyar Nyelv 50: 152-155;

Sasse, Hans–Jürgen 1987. The thetic/categorical distinction revisited. Linguistics 25 (1987): 511–580.

Simonyi Zsigmond 1884. „Fordul elő”, Magyar Nyelvőr XIII:356-364;

Simonyi Zsigmond 1902. A magyar szórend. Magyar Nyelvőr XXXI;

Smith, Carlota, 1991. The Parameter of Aspect. Kluwer, Dordrecht;

Wacha Balázs 1991. A mondat szórendje és aktuális tagolása. In: Benkő Loránd (főszerk.): A magyar nyelv történeti nyelvtana I. A korai ómagyar kor és előzményei. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1991. 618–631.

Wacha Balázs 1994. A folyamatos szemlélet a magyarban. Kandidátusi értekezés tézisei. Budapest. 1994.

Wacha Balázs 1995. A mondat szórendje. In: Benkő Loránd (főszerk.): A magyar nyelv történeti nyelvtana II/2. A kései ómagyar kor. Mondattan, szöveggrammatika. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1995. 155–209.

Wacha Balázs 1999. Az Érdy-kódexről és a magyar nyelv szórendjéről. In: Büky László és Fogács Tamás (szerk.): A nyelvtörténeti kutatások újabb eredményei. Magyar és finnugor mondattörténet. Szegedi Tudományegyetem, Magyar Nyelvészeti Tanszék, Szeged, 1999. 175–188.

proximative jelen:

110 .MOngyauala bodog ferencz hogy yew meg az ewdew hogy ez frateroknak gonoz peldayaual Istennek zeretew zerzete meg zydalmaztatyk vgy hogy zegyenly ky mentett yelennen :

110/10 De ky azkoron zerzet fogadni yewuendenenek •/ C3&k zent leieknek myuelke

dety myat vezettettnek Ver es telt lemmynemew

3eplewt ewbennek nem ye-

15 gye3n ek

Ázonkewzb 3

ferencz Czak egy tarsaual megyelenuen meltolewn meg latogatny az banatos azony allatot

Felszólító elöl igekötővel:

024/14 be telyenek

024/15 be telyenek (ez lehet, hogy kétszer lenne???, most nincs előttem a szöveg)

024/20 ki boczatassonak

038/26 meg mutassad

053/14 el ne hagyad

123/07 el ky menyen (my personal favourite, anyways)

143/02 el meny

145/04 meg telyesehetek

2. személyű felszólító elöl igekötővel:

38/26 – amikor – (akkor) megmutassad

Es e3keppen felele : Mykoron

meg terendez te fewldedbe En behatok te

23 hozzad en tarsimbalol kettewt Es te meg

mutassad a3 hegyet ewnekyk Es ha lattatyk

magainak ewrewmeít te • alamyfnadot

fogadom

53/14

De monda 3ent ferenc3

eregyel fyam es gyouonyal meg Es 3ok

ot vymadíagodnak dolgát el ne hagyad

143/02 – ha – (akkor) elmenj

ha aka

rad(o)10 3ent ffereno3et eleuenen meg lewl

nevd •/• kesedelmnelkewl y[n]gyen maytan1 el

meny a3ylba

145/04 – hogy megteljesítsétek

De en Akarok tynek

fe3ket tenny es el 3abadoytany hogy teryegyetek

Es teremtewnek paranc3olatya

1 hogy sokasolyatok meg telyesehetek

Az ezzel a tulajdonsággal bíró igekötőket telikus igekötőknek fogom nevezni.

Kivételt képeznek az ige-, l. (2b), illetve VP-fókuszos, l. (2c), valamint a vérumfókuszos mondatok, l. (2d), ezek státuszával itt nem foglalkozom.

(2b)	Mari elROHANT Norbikáért az óvodába, nem elMENT.

(2c)	Mari nem a fodrásznál van, hanem elment Norbikáért az óvodába.

(2d)	Mari (igenis) elment Norbikáért az óvodába. (Ne állítsd az ellenkezőjét!)

Megjegyzem azonban, hogy természetesen csengő változata (2c)-nek (2c'). Itt nem az igekötőt, hanem egy másik összetevőt viszünk az ige elé, talán pont azért, hogy ne az esemény befejezettségén legyen a hangsúly.

(2c')	Mari nem a fodrásznál van, hanem Norbikáért ment el az óvodába.

A mondatok főnévi csoportjai által bevezetett diskurzusreferensek viselkedése is mutatja ezt a különbséget. A (3b) mondatot folytathatom úgy, hogy és este már én szeretném használni a kocsit, míg (3a) esetében ez nem szerencsés folytatás, hiszen nem is tudjuk, hogy melyik kocsiról van szó, lehet, hogy (3a)-ban több efféle alkalomra is utalok, melyekben mindig különböző kocsi szerepelt, és egyáltalán, (3a) mondat nem lehet összefüggésben az én esti programommal, mert az említett eseményt nem helyezi el konkrétan az időben.

Ezt az állítást a következő pontok alapján pontosítani fogom.

Érdekes előfordulása a mai magyarban az igekötő-nem-ige sorrendnek az az eset, amely valójában nem is tagadja, hanem állítja az eseményt:

(i)	Mit meg nem mer tenni ez az ember!

Azaz kizáró fókuszt nem tartalmazó.

Valójában nem ez, hanem egy, a pap pedig nincs az eredetiben.

Kádár nyelvjárási példái ugyan nem csak az eseménysor elején tartalmaznak fordított szórendet, l. (7), aminek az is oka lehet, hogy Kádár példái nem mind sorolandók a prezentáló funkcióhoz. Ezen példák elemzése azonban nem témája a jelen dolgozatnak. Mindenesetre, mivel nem konkrét eseményekre utalnak (általában receptek leírásai), érthető az igekötő hátravetése.

24	Szerző

Cím	23

Kötet adatai

Idegen nyelvek hatása magyar szavak jelentésére

Németh Miklós

2011-04-26

peredy